Zmetek roku nebo krok do Evropy?
(k návrhu zákona o rozhlasovém a televizním vysílání)

Cesta do druhého čtení otevřena
	 Bouřlivá debata o návrhu nového zákona o rozhlasovém a televizním vysílání se dala očekávat. Publicista Petr Plecitý, člen ODS, označil 21.1. na názorové stránce MF DNES návrh zákona za zmetek roku, ministr kultury Pavel Dostál mu 29.1. promptně odpověděl. TV NOVA již několikrát ústy svého ředitele i redaktorů Televizních novin návrh zákona desavuovali, názory poslanců proč a co vlastně regulovat jsou stále rozpolcené. Přesto byl vládní návrh zákona, sněmovní tisk č. 482, v lednu 2000 propuštěn Sněmovnou poslanců do druhého čtení.
	 Důvody jsou známé a jsou v zásadě dva. Za prvé, zákon č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání, je dnes beznadějně zastaralý a plný legislativních děr (o mnohé z nich se zasloužily novely zákona z let 1992- 1996). Druhým důvodem byla sílící kritika Evropské komise, která ve svých kontrolních zprávách pravidelně vytýkala České republice pasivitu při harmonizaci vysílací legislativy s acquis communautaire EU.
	 A tak se přihodilo, že i když se na návrh zákona valí kritika z různých stran i politických směrů, došlo k dohodě poslanců s předkladatelem zákona ministrem kultury Pavlem Dostálem o tom, že sněmovna zákon vládě nevrátí, když ministr do výborů pošle své legislativce, kteří se tam společně s poslanci budou snažit zákon vylepšit.

Zákon, který by nebyl "tak špatný"
	 Svým způsobem se opakuje situace z roku 1991. Také tehdy nebyl vysílací zákon bez nedostatků, ale vnější tlak - zájem zrušit monopol státního rozhlasu a televize - a politická vůle napříč politickým spektrem nakonec vedly k tomu, že nový zákon 30. října 1991 spatřil světlo světa.
	 Jeden zahraniční expert tenkrát utěšoval legislativce, kteří si stěžovali, že zákon je nedokonalý a potřeboval by ještě dopracovat, slovy: "Nedělejte si iluze, vy nemůžete hned napoprvé přijmout dobrý zákon o vysílání, ale musíte se snažit o to, aby ten zákon nebyl zase tak příliš špatný."
 "Ne tak příliš špatný" zákon - to je asi jediné možné východisko i ze současné situace. Na jedné straně se vláda s ministerstvem kultury rozhodly rázným způsobem ukončit nekonečné diskuse o jednotlivostech zákona tím, že předložily svůj "úřednický", s Bruselem zkonzultovaný návrh. Na straně druhé se tím až příliš zvýšilo riziko, že se do zákona dostanou pravidla nařízená od zeleného stolu, která neberou v potaz zkušenosti z praxe nasbírané v předchozích letech.

EU a případ TV NOVA posílily Radu
	 Jakoby za většinou paragrafů vykukovala dvě mementa: jednak memento Evropské unie, která netrpělivě čeká na to, že se přidáme k jejímu konceptu audiovizuální politiky, a dále memento případu TV NOVA, který nakonec vyústil až v mezinárodní žalobu proti České republice.
 Ale zcela konkrétně: nově koncipovaná Rada pro rozhlasové a televizní vysílání má získat pravomoce, o které současnou Radu ČR pro R a TV vysílání připravila novela č. 301/95, tj. možnost ukládat licenční podmínky. Zároveň návrh zákona se snaží tuto novou Radu vybavit takovými nástroji, které by zabránily nekontrolovanému převodu licencí a jejich majitelů, jakož i svévolným změnám vysílacího formátu, případně živelnému síťování lokálních rozhlasových stanic. To všechno je svým způsobem reakce na minulost a její problémy.
	 Je jasné, že tak silná Rada vyvolává odpor u soukromých vysílatelů a u některých zastánců liberálního přístupu k vysílání, kterým příliš nevadilo, když bylo možné bezzubý zákon i Radu obcházet kdykoli a jakkoli se komu hodilo. Bohužel, předkladatelé zákona jim tvrdostí některých paragrafů poskytli oprávněný důvod ke stížnostem.

Může se Rada stát "korupčním úřadem"?
	 Jedná se především o míru navrhovaných sankcí, které Rada teoreticky může udělovat bez varování, či jakéhokoli správního řízení, nově se dokonce zavádí možnost dočasného zákazu vysílání. Rovněž kontrolní pravomoce Rady, které jsou v §15 formulovány na úrovni Národního kontrolního úřadu, vzbuzují pochybnosti o tom, zdali jsou nezbytné a při současném vybavení úřadu Rady vůbec aplikovatelné. Navíc udělování licecní se nedá dělat podle jednoho pravítka. Je rozdíl, žádám-li o licenci pro celoplošnou terestrickou televizní síť nebo pro lokální rozhlasový vysílač s výkonem 1 kW. Předpis nového zákona je však na oba žadatele stejně přísný. Totéž se týká i "kabelářů".
	 Není pochyb o tom, že právníci najdou v celkovém konceptu Rady a průběhu udělování licencí ještě další nekonsistence a věcné problémy. Ty by se však neměly stát důvodem k tomu, aby se v návrhu zákona zlikvidovaly i takové změny, které lze hodnotit pozitivně. Patří k nim především nominace 13 členů Rady "distribuovaná" do více míst (Sněmovna poslanců - 5, Senát - 5, prezident - 3), která ruší i dosavadní odvolatelnost této Rady jako celku většinovým hlasování jediného orgánu - Sněmovny poslanců.
	 Bylo zajímavé sledovat reakce poslanců na ztrátu jejich monopolní kontroly nad regulačním orgánem, když varovali před vznikem "korupčního úřadu" "nekontrolovatelností" a "faktickou neodvolatelností rady v případě, že selže." Jakoby si neuvědomovali, že selhání či neselhání Rady mohou ovlivnit také oni tím, že do ní budou volit odborníky a nikoli jen kamarády ze stranických sekretariátů, a kromě toho že "selhávající" člen Rady bude i nadále odvolatelný, ovšem jen jako jednotlivec a jenom tím orgánem, který ho nominoval.

Křížení vlastnictví poprvé
	 Další diskutovanou částí zákona jsou ustanovení týkající se křížení vlastnictví médií v zájmu "zajištění plurality informací a přehlednosti majitelských (proč ne vlastnických?) vztahů v R a TV vysílání". Je to poprvé, kdy - kromě zákona o ochraně hospodářské soutěže - do parlamentu přichází právní norma, která chce regulovat vlastnické poměry v oblasti masových médií podobně, jako se to děje v zahraničí.
	 K zásahům proti křížení mediálního vlastnictví vedou obvykle obavy z toho, aby nedošlo k ovládnutí rozhodujících sdělovacích prostředků s dominujícím vlivem na veřejné mínění jedním vlastníkem tak, že by je mohl zneužívat k prosazování informačního monopolu, který ignoruje nebo dokonce potlačuje jiné informační zdroje a názorové proudy. A nemusí to být jenom politika, kde je informační monopol nebezpečný. Stačí se ohlédnout na nedávné mediální kampaně při privatizaci České spořitelny a pomyslet si, jak by se situace asi vyvíjela, kdyby skupina IPB nebo vydavatelé podporující Erste Bank Sparkassen měli v této zemi informační monopol.
	 Ovšem nemělo by se zapomínat, že kontrola vlastnictví je prostředek, nikoli cíl. Například v německém zákonu je názorové pluralitě médií (Meinungsvielfalt) věnována velká pozornost. Ovšem bere se v něm na vědomí, že z ekonomických důvodů jsou některé vlastnické fúze nezbytné. Řeší se to tím, že takový vlastník s ekonomickou účastí ve více médiích se musí podřídit režimu zvláštní kontroly, jež brání tomu, aby své dominantní ekonomické postavení převedl do názorového či informačního monopolu.

Direktiva EU na jedničku?
	 Co se týká transpozice Směrnice EU Televize bez hranic (89/552/EEC a 97/36/EC) do naší legislativy, dalo by se říci: domácí úkol byl splněn. Žák Česká republika ho splnil ke spokojenosti svého učitele, legislativního a mezinárodního odboru DGX Evropské komise v Bruselu, a v zásadě se nedá vůči tomu nic namítat. Nikoli EU žádá o to, aby se ČR stala jeho členem, ale ČR usiluje o vstup do EU, a proto musí respektovat její politickou linii i v audiovisuální politice.
	 Jenom to převedení jakoby bylo až příliš mechanické a striktní. Zatímco ve Směrnici vysílatel "vyhradí pro evropská díla většinový podíl svého vysílacího času..." v českém zákonu je vysílatel "povinen vyhradit pro evropská díla většinu celkového vysílacího času každého svého programu..." Navíc procenta bude určovat v licenčních podmínkách Rada, která předepisují vysílatelům přísná kritéria výkaznictví ještě v předstihu před tím, než do EU vstoupíme. Žádají se zde nejen počty a procenta, ale hned celé seznamy s identifikacemi. A jen tak na okraj - poté, co Rada všechna data sesbírá a vytřídí, komu je asi předá? No přece ministerstvu kultury, které se tím vlastně nenápadně pasovalo do role tzv. "národní autority", která bude s Bruselem komunikovat.

Naleznou diskutéři společný jazyk obecného zájmu?
	 "Ministerský" charakter předloženého návrhu zákona, do něhož předkladatelé promítli především svoje představy budoucnosti na úkor představ ostatních partnerů (vysílatelé, Rada, poslanci), dává tušit, že v návrhu zákona pravděpodobně dojde k rozsáhlým změnám.
	 Jestli budou k lepšímu či horšímu, o tom rozhodnou ti, kteří o návrhu budou diskutovat a rozhodovat.
	 Pokud se shodnou na tom, že pestrá a rozmanitá nabídka duálního systému rozhlasových a televizních programů s pluralitou informací a názorů v terestrickém, ale vlastně také i kabelovém a satelitním vysílání, je tím obecným zájmem, který by měl dostat přednost před zájmy ostatními, partikulárními - samozřejmě s přihlédnutím k možnostem a kapacitám mediálního trhu - pak nás tento zákon o vysílání k Evropě přibliží.
	 Pokud ovšem převáží názor, že vysílání "není ve své podstatě ničím jiným než podnikáním soukromých subjektů na mediálním trhu", a že tím nejpřednějším, o co je třeba usilovat, je zisk těchto soukromých subjektů a návratnost jejich investic, pak se Evropě budeme spíše vzdalovat.
	 Neboť v Evropě už dávno vědí, že mediální trh, kterým se tak často zaklínají naši podnikatelé a politici, není účelem, ale prostředkem. Je prostředkem k financování vysílání, které je nejen byznysem, ale také šiřitelem hodnot a aktivní součástí demokratického politického systému, vůči kterému tento byznys má určité závazky, třeba jen z toho prostého důvodu, že k vydělávání svých peněz používá část národního bohatství - vysílací frekvence.
	 Nechá-li se na hřišti terestrických frekvencí s omezeným počtem komunikačních kanálů zcela neregulovaný provoz (pozn.: na hřištích kabelu a satelitu se hraje podle jiných pravidel a navíc v digitálním světě bude všechno jinak), objektivně vzniká tendence toto hřiště ovládnout, monopolizovat a namísto pestrosti a rozmanitosti produkovat spíše jednotvárnost, a to jedině takových produktů, které mají naději na masovou sledovanost při vynaložení co možná nejmenších nákladů. Neboť tento mediální trh se neřídí zájmy diváka, jenž má rád pestrost a výběr, ale tento trh se řídí zájmy reklamních agentur, které mají zájem pouze o jeden druh diváka, o diváka masového.
	 Důkazem toho budiž naše současná rozhlasová a televizní nabídka. Stačí přepínat kanály nebo přelaďovat na pásmu VKV.

PhDr. Milan Šmíd
katedra žurnalistiky
Univerzita Karlova v Praze
Fakulta sociálních věd
Smetanovo náb. 6, 110 00 Praha 1
tel. 22112260 nebo 24491551
e-mail: smid@mbox.fsv.cuni.cz
r.č. 44.09.05/066, bydl.: U Kříže 625/9, 158 00 Praha 5