Columbia University - Kolumbijská universita New York
 (Zpráva ze zahraničního pobytu ve dnech 20.3.-30.4.1992)
 Kolumbijská universita (ColUn) není jedinou ani největší universitou v New Yorku, nicméně je universitou s největší tradicí - nejstarší ve státě New York a pátou nejstarší universitou v USA.
 Jako King's College byla založena 1754 ještě dekretem britského krále George II. Po vyhlášení nezávislosti se přejmenovala na Columbia College. Universitou moderního typu se stala v druhé polovině 19. století. V roce 1896 po řadě organizačních změn (spojování s jinými školami, zakládání nových fakult) se přejmenovala na Columbia University, v roce 1897 se přestěhovala do nových budov severně od Central Parku na Morningsdaleských výšinách (okraj západního Harlemu), kde je dodnes sídlo vedení, hlavních fakult a knihoven.
 Kolumbijská universita má dnes 16 fakult, jednou z nich je i The Graduate School of Journalism. Základní organizační jednotkou University je však "department", tedy katedra, která je něčím více než katedrou v našem pojetí. Důkazem toho je skutečnost, že u 10ti fakult je department zároveň fakultou (the School) - patří mezi ně mj. žurnalistika, mezinárodní vztahy, právo, knihovnictví, architektura apod. Pak jsou ovšem fakulty - jako např. medicina, která ma 25 kateder - departmentů. Některé studijní obory zahrnují i více departmentů.

 The Graduate School of Journalism - Žurnalistická fakulta
 The Graduate School of Journalism je svého druhu speciální a unikátní žurnalistickou fakultou. Byla založena již v roce 1912 z podnětu Josepha Pulitzera. V roce 1935 byla opuštěna "undergraduate level" (tj. tři roky studia nezbytné pro získání titulu bakaláře) a od té doby výuka na této fakultě probíhá výhradně na "graduate level", tj. přijímá bakaláře jakéhokoli oboru, kterým poskytuje jako "nástavbu" kvalitní novinářské vzdělání zaměřené především na praktickou výuku, na praktické znalosti.
 Tzv. světonázorové předměty tu naprosto chybějí, student tu není proto, aby se učil, jak se má na věci dívat, ale proto, aby je uměl žurnalisticky uchopit, zpracovat, předat čtenáři, divákovi, posluchači apod.
 Unikátnost spočívá i v tom, že studium trvá jen jediný rok (!!), tj. dva semestry, a za tento rok získá student titul Master of Science, tedy našeho magistra. Na druhé straně, pokud by někdo chtěl získat doktorát, tj. PhD., pak mu to tato fakulta neumožní, musí se obrátit na jiné fakulty či katedry na universitě. Tato fakulta není na vědu, ale na praxi.
 Fakulta nabízí i kombinované studium, tj. např. pro studenty práv nebo ekonomie (business) nebo mezinárodních vztahů, kteří své vícesemestrální studium mohou zkombinovat se žurnalistikou a získat tak - za cenu prodloužení studia o jeden semestr - tituly dva (napr. Juris Doctor nebo Master of Business Administration a zároven Master of Science v žurnalistice). Pokud jsem byl informován, tato možnost je využívána jenom okrajově.
 Osobně se domnívám, že unikátnost jednoho roku intenzívního studia se získáním příslušného titulu si může dovolit pouze tato škola na Kolumbijské universitě, protože má tradici a neustále prokazuje svoji kvalitu. To, co by na jiné škole bez tradice bylo pokládano za poněkud méněhodnotný roční "rychlokurs", je tady uznáváno za plnohodnotne vzdělání.
 The Graduate School of Journalism nepotřebuje učit žádné teorie, nemá katedry masové komunikace, vědce z oboru médií, práva, sociologického výzkumu apod. jako jiné university a školy v USA (viz např. Boston), protože tato škola je uznávaným pojmem a všichni vědí, co toto jméno znamená.
 Výše uvedená "dobrá pověst školy" je dle meho názoru tvořena temito prvky:
 - je to škola výběrová, má více uchazečů o studium, nežli může přijmout (ročně 180 studentů);
 - je to škola drahá, ne každý si ji může dovolit (o tom ještě dále);
 - přednášejí zde odborníci s praxí (těměř každý z pedagogů vykonával dříve nějakou praktickou žurnalistickou činnost), nebo významní odborníci z médií (pedagog často vykonává jen funkci koordinátora kursu, naprostou většinu pak přednášejí pozvaní praktičtí žurnalisté z předních newyorských novin nebo televizních sítí);
 - je to škola, která je perfektně vybavená pro výuku praktického žurnalismu, a budoucí zaměstnavatel zdejšího studenta si může být jist tím, že tohoto absolventa nemusí zaučovat, že mu může dávat konkrétní úkoly již první den po jeho nástupu do zaměstnání (což je dáno jednak vybavením, ale i metodami výuky, které - zvláště v letním semestru - simulují podmínky běžné redakční praxe);
 - je to škola s tradicí, vzdělání zde získalo mnoho z později známých publicistů, ale i politiků (např. současný presidentský kandidát P.Buchanan).
 Tato "dobrá pověst školy" je samozřejmě vymezena na okruh praktického žurnalismu, uznávají ji především samotná média - deníky, týdeníky, rozhlasové a televizní stanice. Nepředpokládá se, že by odsud vycházeli společenští vědci. Chce-li někdo bádat o žurnalistice či žurnalismu, o vlivu médií, o masové komunikaci, volí jiné školy.

 Výběr uchazečů
 Každý rok je přijímáno cca 180 posluchačů. Podmínkou přijetí je uznané bakalářské studium a znalost psaní na stroji.
 Žadatel musí vedle všech administrativních náležitostí a vysvědčení z bývalých škol napsat životopis (1000 slov), esej, proč chce studovat žurnalistiku a co si od toho slibuje (500 slov), dále musí dodat dva doporučující dopisy (zalepené či zapečetěné), dále - není podmínkou - fotokopie otištěných článků nebo pásky a kazety s ukázkami prací.
 Přijímací řízení se skládá z pohovoru a složení psaného testu. Pohovor není podmínkou přijetí, ovšem uchazeč může být na pohovor osobně pozván, nebo si ho může zorganizovat sám.
 Písemný test zkoumá jednak všeobecné znalosti a dále schopnost formulovat a psát. Testy se konají od prosince do poloviny února na škole, lze je skládat pod úředním profesorským dohledem i mimo školu kdekoli na území USA.
 Výběr má mj. tato kritéria:
 - motivace k novinářskému povolání, což lze poznat také z předchozích aktivit žadatele;
 - schopnost formulovat a psát;
 - dává se přednost šířeji založenému bakalářskemu studiu (politické vědy, literatura, sociologie, psychologie, jazyky) před bakalářskou hodností získanou v úzce vymezeném oboru.
 Dále se tu přihlíží k zastoupení menšin i k teritoriální vyváženosti přijímaných uchazečů ze všech států USA. 15 studentů ročně se přijímá ze zahraničí. Přihlíží se také k poskytnutým stipendiím.
 V průběhu února až dubna se žadatelům rozesílají dopisy s rozhodnutím. Negativní rozhodnutí se nezdůvodňuje (50 dolarů úředního poplatku propadá). Kdo má zájem hlásit se v příštím roce znovu, může poslat dopis o reaktivaci své žádosti, ale platí dalších 50 $, musí skládat nový písemný test a dodat esej o 500 slovech, ve kterém popíše svoji činnost za poslední rok.
 Co je podstatné: Studium stojí cca 26,000 $, z čehož jenom 16,000 $ činí studijní poplatky. To obnáší v podstatě jeden roční plat v nižší příjmové kategorii.

 Program studia
 Aby student absolvoval, musí získat v průběhu obou semestrů nejméně 30 bodů a absolvovat tyto předměty:
Advanced reporting and writing I (zimní semestr) 6 bodů
Advanced reporting and writing II (letní semestr) 6 bodů
Media Workshop 6 bodů
Master Project 2 body
 Spočítáme-li tyto "povinné" body, je zcela jasné, kde leží těžiště výuky. Kromě toho má výuka v zimním a letním semestru odlišný charakter.
 V zimním semestru student více studuje. Kromě toho, ze se učí "reportovat" a psát v hlavním kursu (za 6 bodů), sbírá dále body za řadu kursů, které jsou třeba jen půlsemestrální (news editing - tj. redigování novin, psaní titulků apod.), nebo jen dvou či třídenní (introduction to TV news, writing for radio - absolvují všichni, tzv. "tiskoví" novináři). Podobně se učí využívat počítače, zdroje, seznamují se se základními právními normami, které jsou pro novináře užitečné. Již v tomto semestru lze kromě základního kursu psaní začít se specializací (např. psaní pro TV, pro časopisy, speciální obory - krimi, obchod, komunální politika, životní prostředí apod.).
 V letním semestru student téměř výhradně pracuje. Také v zimě již musel pravidelně psát, přinášet články z města, fotografovat, natáčet a stříhat reportáže, redigovat zprávy a pak je číst ve studiu apod., ale mělo to ještě charakter výuky (např. u TV žurnalistiky se učili obsluhovat kameru a stříhat video). Od února se však jede "naplno", především ve "workshopech", které jsou časově situovány do čtvrtka a pátku. Nejdůležitějším je workshop tiskový (vydává se časopis Bronx Beat). Důležité jsou i workshopy televizní a rozhlasový, které simulují opravdové vysílání a to včetně časových termínů a uzávěrky. O všech budu psát podrobněji.
 Rovněž šestibodový kurs "reportování" a psaní je nyní již přesněji rozdělen na specializace. Zúčastnil jsem se třech takových specializací - investigativní žurnalistiky, vnitropolitické celostátní žurnalistiky, zahraničně-politické žurnalistiky. Je jasné, že jak přednášený předmět, tak osobnost pedagoga do jisté míry determinují metody výuky, ale jedno mají tyto kursy "reportování" společné: je jim vyhrazen nejméně půldenní, někdy i celodenní blok. Průběh je jen částečně formálně vymezen, náplň si určuje pedagog.
 Například profesor Isaac má v půldenním bloku vnitropolitické celostátní žurnalistiky:
 - krátkou přednášku o tématu, zhodnocení minulé práce, ukázky prací, pokud je užitečné, spojené s diskusí, uložení nových úkolů, vždy termínovanych (např. do 24 hodin napsat zprávu o předvolební kampani jednoho kandidáta),
 - individuální konzultace se studenty o problémech, jež vyplývají z uložených úkolů nebo ze zpracovávaných projektů,
 - besedu s pozvaným hostem, který má k tématu co říci z praxe. 
 V podstatě všichni se sejdou na úvod, tam si vyhodnotí práce, dohodnou se, co je třeba vykonat na příští týden, pak se vydají pracovat a setkávají se (kdo má zájem) v podvečer na přednášce odborníka. Součástí tohoto kursu byla např. dvoudenní cesta do Washingtonu, navštívit Kongres atd.
 Například u investigativní žurnalistiky se více pracuje a méně přednáší. Na úvod dopoledne je přednáška na téma, kde a jak získávat informace, okořeněná příklady z praxe a glosami současné situace v médiích. Pak se všichni rozejdou za svou prací, neboť každý má svůj projekt. Zůstávají jen ti, kteří podle harmonogramu jeden za druhým informují pedagoga o tom, jak pokročili na svém projektu, případně se radí, co dál. Pokud individuální projekt studentovi nevyšel, dostává konkrétní ukoly na projektu kolektivním, kde jsou pravidelné týdenní porady a kde musí hlásit výsledky. V podvečer se opět scházejí a tam se hovoří o projektech, na jaké problemy narážejí a jak je lze překonávat - většinou je to opět přednáška na téma získávání zdrojů, jejich vyhodnocování, zpracování atd.
 Celkově k přednáškám a seminářum. Přednášky využívají ve velké míře externistů, uznávaných osobností z praxe. Ten, kdo vede kurs, jej vetšinou jenom "rozjede", sdělí některé základní téze a potom zve externisty. Pokud je téma spojeno se cvičením, pak pedagog organizuje cvičení. Celkově jsem získal dojem, že pedagog nemá být tím nejchytřejším, co všechno zná a umí, ale tím, kdo umí studentům organizovat program.
 Každý pedagog - i externista - při přednáškách rozdává oxeroxované materiály, články, studie, podklady týkající se tématu té které přednášky, seznam literatury. (Pro investigativní žurnalistiku jsem na úvod dostal složku xeroxovaných materiálu v rozměru tlusté knihy - takovou složku dostali všichni!! - xeroxování a papír není problém, jsou sice stejně drahé jako u nás, ale počítá se s tím jako se samozřejmostí v rozpočtu školy.)
 Při hodnocení odevzdaných prací studentů je měl pedagog všechny zkopírované na foliích pro epidiaskop. Všichni je četli z plátna, práce byly anonymní, diskuse následovala. (Pak jsem se ovšem dozvěděl, že to bylo trochu "divadýlko" pro mne, ty folie pro epidiaskop se běžně nedělaji, pokud chce pedagog něco dát na vědomí všem, sjede to na xeroxu.)
 Poznámka k rozvrhu hodin v letním semestru. Vychází vstříc již zmíněnému pracovnímu charakteru - základem jsou workshopy - je jim vyhražen celý čtvrtek a pátek - nic jiného se nedělá. Dalším důležitým dnem je pondělí - kdy jsou bloky týkající se "pokročilého a specializovaného reportování a psaní" od rána do večera. Úterý je na vydechutí, na to, aby student samostatně pracoval a plnil povinnosti. Středa je pak spíše "přednáškovým dnem" na nejrůznější specializace jako např.: management různých médií, novin, časopisů, vysílání, komparativní žurnalismus, mezinárodni ekonomika, lay-out a design apod.
 Celkově je motivace studentu vysoká. Na přednášky a na semináře se chodí v hojném počtu a v naprosté většině včas. Je to dáno mj. tím, že student si je vědom toho, že zaplatil za studium dosti velké peníze, a tak hledí, aby za ně získal co nejvíce znalostí a zkušeností.
 V průběhu celého studia se nezkouší (!!!) a neznámkuje (!!), hodnotí se pouze výsledné práce a projekty (prospěl/neprospěl). Panuje zde i přirozená soutěživost, protože výsledky práce jsou průběžně neustále zveřejnovány a hodnoceny, každý chce být nejlepší nebo chce něčím překvapit. I když existují jen dva hodnotící stupně: pass (prošel) a fail (neprošel), přesto se v písemných hodnoceních, která musejí pedagogové na studenty vypracovávat, vyskytují výrazy jako "high pass", "low pass", "medium pass", která pak slouží k závěrečnému "posudku" na studenta, který získává na konci studia.
 Škola a její pracoviště jsou otevřené i v sobotu a neděli a studenti sem chodí !!! pracovat. (Pokud to totiž míní poctivě, nic jiného jim v průběhu 15 týdnů semestru nezbývá, jinak by řadu úkolů nestihli.)
 Na dotaz, jakým způsobem se ukončí studium studentovi, který buď nepracuje nebo nestačí, mně bylo sděleno, že to není problém. Jako východisko slouží pracovní výsledky, plnění povinností. Student dostane nejprve ústní, později písemné varování, pokud se nic nezlepší, pozve si ho komise a ze studia ho vyloučí.

 Vybavení
 Dříve, než budu hovořit o workshopech, musím se - bohužel - zmínit o vybavení fakulty. Škola je umístěna ve staré budově a sdílí zde prostory jestě s jinými institucemi, např. sekretariátem Pulitzerových cen, Gannetovým centrem (dnes Freedom Center), redakcí odborného časopisu, nadacemi atd. Již v minulosti se škola snažila o to, aby simulovala podmínky práce v redakcích - tj. redakční sál s psacími stroji, telefony, dálnopisy apod. (lze vidět na archívnich fotografiich).
 V této tradici škola pokračuje. A tak celkové prostorové rozvržení fakulty vypadá takto:
 - sály imitujicí pracoviště, s počítači, tiskárnami s výstupem agentur, telefony apod. tyto sály jsou nejmeně čtyři: tiskový (redakce Bronx Beatu), televizní, rozhlasový a agenturní (Columbia News Service);
 - přednáškové sály - většinou malé, srovnatelné s našimi počtem i velikostí, rozesety po budově, za přednáškové místo může sloužit i "redakční" sál;
 - laboratoře, stříhací pracoviště, studia, pracoviště lay-outu s MacIntoshem a laserovými tiskárnami, fotokomora - opět rozeseto po budově s tím, že návaznost pracovišť je alespon hrubě dána umístěním v jednom poschodí (5. patro - tisk a agentura, 6. patro - vysílání R a TV, 4. patro - časopisy, layout, foto apod.),
 - knihovna ve 3. patře,
 - a administrativa (7. patro) a kanceláře pedagogů.
 V celé budově je instalováno na 100 počítačů, což umožňuje, že každý ze 180ti studentů má v podstatě volný a libovolný přístup k počítačům v "redakčních sálech". Počítače nejsou v síti, pouze jsou vždy tři až čtyři propojeny k jedné tiskárně. Základní komunikace probíhá na disketách. Je tu ještě řada PC XT, vedle toho pak AT, to jak byla fakulta postupně vybavována. Počítače jsou vybaveny softwarem jednoúčelově - jsou tu na psaní, na zpracování textu, na tištění a uchovávání napsaných textů. Univerzálně je zde software XY-write (jednoduchostí obsluhy připomíná t602, ale umí mnohem více) a Lotus 1-2-3 (na zpracování statistik a číselných udajů). To je vše, co je nainstalováno na počítačích s DOSem 3.0!!, pak možná ještě nějaké Norton Utilities (formátování disket). Wordperfect je zakoupen pouze pro potřebu administrativy, studenti k němu přístup nemají. Prý by to bylo moc drahé. Na druhé straně neexistují problémy s papírem, páskami, udržbou. Vše je sice jednoduché, ale funkční.
 Důležitou součástí fakulty a pracovní pomůckou je knihovna při fakultě - A.H.Sulzberger Journalism Library. Část je tradiční - knihy na regálech (15 000 svazků), denní i týdenní tisk (v hojném počtu - 40 deníků, 70 dalších periodik) k dispozici slovníky, referenční příručky apod. Knihovna archivuje řadu deníků a týdeníků, dnes již na mikrofiších (jinak by se to snad ani skladovat nedalo - knihovna má New York Times na mikrofiších od roku 1953, ale hlavní knihovna ColUn má New York Times zcela kompletní - od roku 1851). V knihovně je rovněž terminál tiskové agentury Reuter.
 Kromě toho zdejší knihovna již delší dobu vykonává výstřižkovou službu (opět jako prostředek výuky, dříve bývalo zvykem takový archiv v redakcích mít, dnes tu je již na 300 000 výstřižků, ale podle mého názoru tato služba zanikne vzhledem k elektronickým databankám, které poskytují totéž). Jak jsem pochopil, to vše vykonává několik profesionálů, ale též hodně externistů z řad studentů, kteří si tak přivydělávají. Součástí knihovny je kopírovaci přístroj (15 centů za kopii).
 Za dnes již běžnou součást knihovny lze též označit čtečku mikrofiší a také dva počítačové terminály, kterými je místní knihovna napojena na informační system celé Kolumbijske university. Jde jednak o bibliografickou databázi, systém má i jednoduchou encyklopedickou databázi - hesla v rozsahu dvou, tři obrazovek. Bibliografií lze hledat podle autora, titulu, tématu práce a klíčových slov. Když se člověk dopracuje k žádanému titulu, stiskne klávesu a tiskárna mu bibliografické údaje vytiskne, čtenář utrhne papír z tiskárny a jde k regálům nebo k přepážce vypůjčovat - kartotéky již neexistují. V údajích se dozví, která knihovna ColUn svazek uchovává. Knihovna má též počítač se čtecím zařízením pro disk CD-ROM, nebot řada dalších informačních souborů - bibliografie i vládní veřejné informace se rozšiřují tímto zpusobem.
 Co však již tolik běžné není, je napojení této knihovny na databázový system LEXIS, který provozuje firma Mead Data Central Inc. v Ohiu. Je to jedna z největších databankových služeb a těžko se věc vysvětluje, když se nevidí. Mnohé však napoví fakt, že prostřednictvím tohoto systemu jsem sledoval, co se děje doma - neboť i zpravodajství ČTK, zvláště přehledy tisku tam byly. Je tam zkrátka všechno - od článků v hlavních novinách a časopisech, přes tiskové agentury, až po zprávy institucí, ekonomické přehledy, burzovní informace, texty zákonů, jednání kongresu atd. atd.. Problémem zde už není nedostatek informací a jejich shánění, ale správný způsob, jak se k informacím dostat. Bližší viz příloha - instruktážní text k LEXIS.
 Tato databanka patří k základním pracovním nástrojům studentů. Dostanou-li úkol zpracovat nějaké téma, nejdříve si "vytáhnou" z NEXISU (součást LEXISu, tisková databanka) základní informace, pozadí události, archivní doklady, staré články apod. (lze nahrát na disketu, pak si vytisknout). Z hlediska výuky a studia to má své výhody a nevýhody. Na jedné straně student-novinář neobjevuje již objevené, ne jako doma, kde deset novinářů o jednom tématu vždy začíná od nuly. Na straně druhé to však studenty rozmazluje. Je-li šikovný, muže "obšlehnout" či zkompilovat řadu cizích článků a vydávat je za vlastní dílo.
 Tato služba je dosti drahá - hodina práce s databankou stojí prý asi 120 dolarů, z Evropy je k tomu třeba přičíst vetší spojové náklady. The Graduate School of Journalism má však tuto službu zdarma - celkem jsou k dispozici tři terminály. Je to privilegium poskytnuté výhradně této škole - žádný jiný ústav na Universitě ho jinak nemá - což opět vypovídá o postavení této žurnalistické školy. Mead Data však asi dobře ví, proč to dělá. Lidé, kteří si zvyknou pracovat s databankami "on-line", již bez jejich služeb nemohou být a v Mead Data dobře vědí, že z této školy vycházejí posluchači většinou do tzv. "lepších" redakcí. Tolik k vybavení a pracovním nástrojům.
 Na okraj ještě dvě maličkosti - vedle knihovny je jakási společenská místnost pro studenty, s televizorem, automatem na nápoje a sušenky, kde každý student má svoji přihrádku, poštovní schránku. Tam dostává zprávy jak od kolegů, tak od vedení školy. Do pátého a šestého poschodí, kde jsou již zmíněné "redakční sály" a studia, je možno dostat se jen s univerzálním klíčem, který mají všichni studenti. Cizí - mimofakultní - mají přístup znemožněn, nicméně i přesto zde má každý student plechovou skřínku, kam si může ukládat kazety, diskety, knihy, materiály apod. (zámek vlastní).
 A také ještě - všude jsou telefony, na sálech, v učebnách. Běžně se z nich dá volat po universitě, z pracovišť workshopů i do města, pedagog může volat meziměsto i mezistátně. Jinak telefony, které jsou volně přistupné studentům na ostatních fakultách, jsou jenom "vnitřní linky", lze se s nimi dovolat jenom v rámci campusu.

 Workshopy
 A. Tiskový - Bronx Beat - vede prof. Krajicek
 Základní udaje o novinách Bronx Beat (beat - nejen úder, ale též okrsek, v novinářském žargonu přidělení, specializace):
 - týdeník, lokálně zaměřený na danou oblast New Yorku,
 - evropský formát (pro USA tabloid), 8 stran, 10 000 výtisků, k dostání zdarma,
 - vychází 14 čísel od února do května, vždy sedm a sedm čísel připravuje jiná skupina studentů - vystřídají se uprostřed semestru
 - od studenta se vyžaduje v průměru 20 hodin práce týdně.
 Byl jsem přítomen instruktáži nové skupiny studentů, takže lze popsat metodiku již od počátku. Studentům bylo vysvětleno, co se od nich bude chtít. Dostali oběžník, v němž byly vypsány nezbytné funkce (redaktor, reportér, sloupkař, lámající redaktor, vedoucí vydání atd.) a každý se napsal, co by chtěl dělat (nicméně v průběhu pak dochází ke kolování funkcí, i když ne důslednému jako u TV - viz dále).
 Dostali rozmnožené základní instrukce, adresář důležitých institucí v Bronxu, telefony svých pedagogů a externistů, kteří se na přípravě novin podílejí. Dostali za úkol přes víkend dodat tipy na příští číslo a pak se dali do práce na vydání, které bylo již zčásti předpřipraveno minulou skupinou studentů.
 Základní porady jsou tři. Ve středu se scházejí "editoři" s vedením a dávají dohromady číslo. Vybraní editoři byli již v průběhu týdne ve spojení se svými redaktory, od kterých buď získávali tipy, nebo jim ukládali úkoly. Většinou mají již dva dlouhodobé příspěvky rozpracované, na zbytek příspěvků se udělá harmonogram: název příspěvku (tzv slug), kdo, kdy dodá, kolik slov, zda foto atd. (tzv. "story budget")
 Ve čtvrtek je velká redakční porada, které se účastní všichni, pokud nejsou právě v terénu za prací. Upřesňuje se číslo na základě nových událostí a zpráv. Zadávají se úkoly jako v běžné redakci. Reportéři jsou vysíláni do terénu, vetšina práce se odehraje ve čtvrtek a v pátek. Třetí porada v pátek už pojednává lay-out čísla, význam a umístění příspěvků. Ještě v pátek mohou být vysláni reportéři za akcí, pokud se stane něco důležitého.
 "Story budget", což je jakýsi "bodový scénař" novin, je průběžně dle událostí upravován. Je důležitým dokumentem pro řízení redakční práce. Příspěvky se odevzdávají na disketách, ty musejí být popsány podle budgetu, aby se v tom vydávající vyznal. Uzávěrky se dodržují - pro fotografie v pátek ve 13 hodin, pro texty pátek 17 hodin. Již od 15 hodin se začíná vyrábět tzv. master disk, na kterém se shromažďují a řadí příspěvky čísla.
 V pátek odpoledne se nakreslí - ještě klasický - lay-out neboli náš známý "špígl", který se předá externistovi. Ten dostane zároveň master disk s texty a začne na MacIntoshi psát předepsané titulky a lámat. Zlomený text se ještě koriguje, vytiskne na laserové tiskárně a v sobotu odešle do tiskárny. V neděli večer, v pondělí ráno se náklad distribuuje. Opět zajišťuje externista, který 1000 výtisků nechá pro universitu, 200 výtisků se rozešle na adresy (médiím, osobnostem), zbytek se rozveze na 15 míst v Bronxu (pošta, nemocnice, obchodní domy apod.), rozdává se zdarma.
 Obsah novin je z větší části zpravodajský - viz výtisky v příloze.
 Všechny práce a funkce - až na lámání na MacIntoshi - provádějí studenti. Vydávání novin řídí jeden pedagog (prof. Krajicek), na sále jsou každý den dva externisté, kteří dohlížejí na redigování a pomáhají vedoucímu vydání. Lámání, styk s tiskárnou a distribucí zajišťuje další externista se svoji firmou.
 Základní náklady na vydávání časopisu:
 - platy externistům - 1000-1200 $, tj. 7-8 "člověkodnů"
 - tiskárna - 1200 $ za číslo
 - distribuce - 125 $,
 zbytek nákladů je v rozpočtu školy, tj. poplatky za telefony, diskety, papíry, poštovné apod.

 B. Televizní - Nightly News- vede prof.Klatell + prof.Weissman
 Základní údaje o zpravodajské televizní relaci Nightly News:
 - simulované vysílání zpravodajství v rozsahu 30 minut se dvěma vstupy pro reklamu
 - obsahově: zprávy z domova i ze zahraničí
 - formálně: zprávy čtené ve studiu i zprávy obrazové - jednak vlastní výroby, dále z obrazových materiálů převzatých ze CNN či jiných stanic,
 - učastní se 15 studentů celý čtvrtek a pátek, pokud nepracovali na svých příspěvcích již v průběhu týdne.
 Technické vybavení:
 - 7 kamer U-matic HB (používány též jako studiové kamery)
 - 6 kamer Hi-8 (1/2", camcorder, kazeta v kameře až na dvě hodiny záznamu)
 - 9 střižen U-matic, ve 4 možnost střihu nebo přepisu z kazet Hi-8, jednoduchý střih, bez možnosti triku či titulkování apod.
 - rekordér na záznamy živého vysílání ze stanic
 - místnost na ozvučení videokazet
 - studio cca 50 m2 v běžné místnosti (nízký strop) s jednoduchým osvětlovacím parkem, bez speciálních zvukových izolací
 - režie umožňující odbavovat cca 6 vstupů, střihový pult jen na jednoduché triky (stíračka, zatmívačka apod.), přístroj na elektronické titulkování, záznamy odbavovány manuálně ze dvou rekordérů U-matic, na třetí záznam v režii se nahrává výsledná zpravodajská relace.
 Zde poznámka: vybavení fakulty kamerami Hi-8, které dnes představují špičku ve svém oboru, se odehrálo právě tento letní semestr. Do loňského roku zde byly jen kamery U-matic. Hi-8 výrazně rozšířily možnost práce v TV specializaci, dříve na reportáž museli jezdit dva lidé - reportér s asistentem, dnes jezdí na reportáž s kamerou jeden člověk.
 Byl jsem svědkem školení o této nové technice pro všechny - nejen televizní - studenty. Formát Hi-8 začínají pro zpravodajství používat již i menší profesionální kabelové stanice. Tvrdí se, že jako záznamník si tuto kameru budou nosit sebou i tiskoví žurnalisté, kteří tak svoji "story" budou moci prodat i do TV. Kamera je lehká, jedna kazeta zaznamená až 120 minut.
 Na rozdíl od tiskového workshopu zde musí každý ze skupiny cca 15 studentů projít všemi profesemi - od hlasatele, přes vedoucího vydání, asistenta produkce či reportéra nebo autora koncipované reportáže, tj. rotace probíhá pravidelně, což ma své výhody a nevýhody. Nevýhoda je v tom, že při každém vysílání se lidé v nové funkci učí a častěji to "zadrhává". Výhodou pak je, že si každý vyzkouší všechno, včetně vystupování před kamerou.
 Složení výrobního štábu je tudíž dané. Hlavní porada je ve čtvrtek v 9.00 hodin ráno. Predtočena bývá pouze jen jedna koncipovaná reportáž - cover story, o které se rozhodlo již předchozí týden, jinak vše se točí a připravuje ve čtvrtek a v pátek. Podle svého určení část lidí zůstává ve studiu, část vyráží do terénu (na místo se jezdí veřejnou dopravou, pokud si student bere taxi, platí si sám).
 Vedoucí vydání - producer - sleduje zprávy tiskových agentur, též sleduje vysílání stanic a stáčí si některé obrazové materiály na sběrnou kazetu. Některé přidělené funkce se ze čtvrtka na pátek mění. Např. ve čtvrtek fungoval student v terénu jako produkční, v pátek dopoledne nechává stříhat svého reportéra, a je pověřen psaním agenturních zpráv. Ti, co připravili "cover story", hlásí ve studiu, jiní obsluhují kamery ve studiu, titulkování v režii, zvuk apod.
 Také zde se pracuje s uzávěrkou - je v 15.00 hodin v pátek, v 15.30 se musí začít "vysílat", po 16 hodině si studenti pouštějí kazetu s relací a hodnotí svoji práci. Režisérem, který odbavuje pořad ve studiu, je vedoucí pedagog - buď prof. Klatell nebo prof. Weismann. K dispozici je tu ještě jeden externista - producer ze stanice, který pomáhá organizovat provoz.
 Simulování provozu je dosti věrohodné. Vedoucí producer aktualizuje vydání podle zpráv, jak docházejí, je vytvářen "line-up", tj. bodový scenář, jak je běžné při vysílání.
 Vysílání má 6-8 původních obrazových zprav a reportáží, které ovšem často využívají jako střihový materiál záznamy z vysílání jiných stanic (např. natočen presidentský kandidát Clinton v New Yorku autenticky, ale k tomu použity i cizí záběry, nebo reportáž-anketa o mafii v Brooklynu přímo v terénu, ale archivy s odsouzeným mafiánem ze CNN). Rovněž některé zahraniční zprávy jsou přebírány obrazově ze CNN, i když s novým aktualizovaným textem (v podstatě práce s obrazovým agenturním materiálem).
 Čtené "studiové" zprávy se zde připravují podobně jako při vysílání, vedoucí vydání je dostává v tištěné podobě (nikoli diskety). Vše se sedmkrát množí, aby každý (2 hlasatelé, režisér, zvukař, producent atd.) měl svoji složku vysílání a pak se jde do studia bez většího zkoušení.
 Důležité: Zásadně se používá metoda "nejdříve audio, potom video", tj. stříhá se na zvuk. Reportér si před psaním scenáře prohlédne, jaké materiály má k dispozici a co z nich chce - zvláště zvukově - využít. Především si změří a zapíše synchrony, které použije - jde mu především o textovou stránku. Pak sedne a na počítači napíše scénář, v němž je definitivní pravá strana a orientačně uvedena levá strana. Scénář si vytiskne, vyzkouší si přečtení, upraví co do stopáže a jde si namluvit svůj komentář na kazetu. S kazetou pak jde do střižny, kde na zvuk stříhá obraz.
 S obrazovou a zvukovou kvalitou si zde příliš starostí nedělají. Tmavá tvář zacloněná v záběru proti jasnému oknu nikomu nevadí, hlavně, že je slyšet a rozumět, co říká. Rovněž skoky ve zvukových úrovních synchronu a komentáře jsou běžné. Vše si totiž - bez techniků - každý stříhá sám. Na reportážích je vidět, že studenti již vědí, o co jde, a že již něco v předchozím semestru natočili. Obsahově - byť ne technicky - byly mnohé příspěvky srovnatelné se zdejší profesionální produkcí.
 Televizní a rozhlasové studio zaměstnává na plný uvazek dva techniky. Ti jenom udržují zařízení v chodu. Bližší podrobnosti v přílohách (obsazení výrobních štábů, bodový scenář jednoho vysílání).
 Odděleně, i když v částečné návaznosti na toto simulované vysílání, probíhá workshop dokumentaristický. Studenti tohoto workshopu participují na simulovaném vysílání jen částečně. Jejich hlavním úkolem je "master project", tj. asi půlhodinový dokumentární audiovizuální pořad. Zhlédl jsem ukázky prací, témata i zpracování - tentokráte i technicky - na slušné urovni. Z témat vybírám např.:
 - nemocní AIDS a jejich malé děti - etické a sociální problémy, mají děti vědět, že rodiče mají AIDS, jak to snášejí apod.
 - sportování tělesně postižených lidí
 - problematika silikonových prsních protéz
 - předškolní výchova v chudých čtvrtích (potřebná, ale nejsou na ni peníze) apod.

 C. Rozhlasový - Radioworkshoop - vede prof. Irvingová
 Základní udaje o simulovaném vysílání:
 - zpravodajské relace v rozsahu 15 minut,
 - obsahově: zprávy z domova i ze světa
 - formálně: čtené zprávy ze studia + dvě až tři předtočené reportáže ve stopáži do 1 minuty
 - připravuje se celkem čtyřikrát - dvakrát ve čtvrtek, dvakrát v pátek, vždy v 11.15 a v 15.15, ovšem každá relace se opakuje dvakrát s různými spíkry, studenti si mění své úlohy, aby si každý co nejvíce vyzkoušel práci ve studiu.

 Technické vybavení:
 - celkem asi 20 přenosných kazetových mgf Sony na reportáže
 - stříhací pracoviště, kde jsou dva velké klasické páskové stroje, dále možnost natáčet telefonát na kompakt kazetu, ovšem vysílacím nosičem je vždy kazeta typu "cartridge", na kterou se vše přepisuje do studia (zde dva přehrávače)
 - studio malé, něco přes 10 m2, jen pro dva hlasatele
 - režie větší než studio, dva páskové stroje, čtyři přehrávače na "carty", jednoduchý režijní pult.
 Jako u všech workshopů je hlavní a základní porada ve čtvrtek ráno, kdy jsou určeny štáby na vysílání a příspěvky, se kterými lze počítat. Štáby pracují samostatně, vědí, kdo je v terénu, sledují se terminály agentur, připravují zprávy. Také zde se u některých autentických událostí (tisková konference prezidenta, projev kandidáta apod.) získává audio z druhotných zdrojů, třeba i z televize CNN. Nade vším dohlíží a studentům poskytuje rady jeden pedagog a jeden externista (producer ze CBS).
 Princip je podobný jako u televizního workshopu, vše probíhá jako ve skutečnosti, včetně uzávěrky 15 minut před vysíláním, včetně přesně stanoveného času, kdy "vyjíždí relace do éteru". Celá relace se natáčí na pásek, bezprostředně po natočení probíhá hodnocení. Hodnotí se jednak obsahová stránka, stylistika, řazení zpráv, dále pak stránka formální - jazykový projev.
 Zde ovšem - alespoň podle meho názoru - podobnost končí. Domnívám se totiž, že rozhlasový workshop jinak za televizním dosti zaostává, zvláště co do profesionality. Studenti nejsou příliš vedeni k pochopení smyslu zpráv, nepřipravuje se bodový scenář, což vede k improvizaci pri "vysílání", speaker ze studia musí ukazovat gesty technikovi, kdy mu má odstartovat cartridge, často dochází k hluchým místům, koncepce zpravodajské relace se nepromyslí a nediskutuje tak, jako u prof. Klatella.
 Částečně to vyplývá z charakteru zdejšího rozhlasového zpravodajství, kdy se skutečně dosti improvizuje, dále se zde - podle mého názoru - projevuje i vliv pedagoga. Prof. Irvingová je dlouholetý praktik, hlas ma krásný a mnohé toho odhlásila. Pracovala však vždy na lokální úrovni, se zaměřením na lokální zpravodajství. Byla asi tzv. "přírodní talent", neboť když jsem se jí ptal na hlasovou výuku, dívala se na mne udiveně - co je třeba se učit? Pokud má někdo problémy s fonetikou, musí si je odstranit sám, nebo ať se nehlásí na rozhlasovou specializaci.
 Rovněž tak rozpaky vzbudily mé otázky na rozhlasovou publicistiku. Je to prý "formát", který odumírá. Pásma a koncipované kulturní pořady prý již nemá ani veřejný rozhlas, který nezpravodajskou tématiku - pokud se ji věnuje - rozebírá v diskusích a talk-show. Fakulta učí tudíž pouze zpravodajství.
 Nicméně student si může zvolit jako "master project" koncipovaný rozhlasový pořad - 30 minut. V současné době se pracovalo na dvou: o AIDS a o ruské ortodoxní církvi.
 Překvapením pro mne bylo, že studenti zde nebyli vedeni k technické samostatnosti a univerzálnosti (kterou dnes vyžadují i komerční stanice v Evropě). Stříhání a mixáž dělá vždy technik, co se týká složitějších režijních operací (viz master projekty), chodí se s nimi do profesionální rozhlasové stanice WPAI, se kterou má fakulta smlouvu a do které také chodí studenti stážovat. Hlavní cíl výuky spočívá tudíž v tom, připravit studenta na zpravodajství a moderování ve studiu.
 A největší překvapení nakonec - když jsem se zeptal - jaké má fakulta vztahy k universitní stanici Kolumbijské university, která vysílá na VKV v New Yorku (dosti slabý signal a dosti amatérské moderování), bylo mi sděleno, že žádné!!!
 Ano, je to prý možná zvláštní, ale v této stanici pracují pouze "undergraduate" studenti, tj. studenti v prvních třech letech bakalářskeho studia, "master" studenti se vysílání neúčastní a tak ani zdejší žurnalistická fakulta nemá se stanicí nic společného. Při pozdější návštěvě této stanice jsem zjistil, že její provoz je chápán jako "studentská aktivita", která je dotována universitou, bez reklam.

 Dalši aktivity The Graduate School of Journalismus
 Jak bylo již v úvodu naznačeno, dobré jméno fakulty je spojeno s její dlouhou tradicí a také s vedlejšími aktivitami, které fakulta buď sama organizuje, nebo které se na půdě fakulty dějí. Kromě podružnějších cen a nadací spojených s fakultou jsou to predevším:
 - udělování Pulitzerových cen (poprvé v roce 1917), pro něž slouží škola jako administrativní centrum;
 - udělování časopiseckých cen "National Magazine Awards" (poprvé v roce 1965), uděluje sice někdo jiný, ale opět - jako u Pulitzerových cen - slouží fakulta za administrativní centrum;
 - udělování ceny "Columbia Journalism Award" (založeno v roce 1958), zde uděluje cenu fakulta, nikoli však každý rok, ale jen tehdy, pokud je to oprávněné, tj. "když dojde k mimořádnému novinářskému výkonu ve věci veřejného zájmu", rozhodují pedagogové a studenti fakulty, cenu odevzdávaji při promoci;
 - organizování seminářů Kolumbijské university na téma "média a společnost" (podobné semináře organizuje tež Fordova nadace), nepravidelná činnost, ovšem má publicitu, jsou z toho pak i pořady ve veřejné televizi PBS;
 - vydávání časopisu "Columbia Journalism Review" (založeno v roce 1961) šestkrát ročně, vydavatelem je děkanka, v redakční řadě jsou pedagogové fakulty, práce na časopisu je též součástí workshopu časopisecké žurnalistiky.
 Fakulta - jako instituce, která potřebuje peníze - organizuje též letní kursy pruběžného profesionálního vzdělávání pro již praktikující žurnalisty. Jak jsem pochopil, řada aktivit nemá pravidelnost, připravuje se ad hoc, na základě poskytnutých peněz nadacemi, nebo na základě zájmu o dané akce.
 Z pravidelných akcí jde především o program výuky hospodářské a obchodní žurnalistiky (Economics and Business Journalismus), jde o devítiměsíční program jednak pravidelných přednášek, dále pak příležitostných seminářů, večeří a diskusí, jakési "dálkové studium", financované nadací.
 Fakulta též úzce spolupracuje s nám známým pařížským CFPJ, pro které vybírá americké stipendisty na devítiměsíční stáže ve Francii.

 Tolik stručný přehled o The Graduate School of Journalism na Kolumbijské universitě a metodách výuky zde používaných.
Poněkud jsem v něm zanedbal časopiseckou žurnalistiku a fotožurnalistiku (v obou případech se jedná o žurnalistiku, tedy novinářské pojetí, pokud by šlo o umění, na to je zde jiná škola - School of the Art - film zde učí Forman a Jasný).
 Také tyto obory mají své vlastní workshopy. Jak jsem byl informován, princip je však obdobný jako ve workshopech zde popsaných - v zimním semestru se student učí základy, techniku, zařízení a vykonává první konkrétní úkoly. V letním semestru se simuluje praxe a pracuje se na master projektech, které jsou - nakonec - hlavním zdrojem hodnocení, které si student odnáší do praxe.

Milan Šmíd
10.5.1992